Bő két hónappal a parlamenti választások előtt a hazai és a külföldi közvélemény jelentős része feltehetően elkönyveli a választások eredményét, és
Bizonyára vannak persze, akik a magyar helyzetet árnyaltabban látják (erre utal, hogy Orbán Viktor migráns-politikájának azért egyre több híve mutatkozik Európában), de azért az alapvető hang az, hogy a magyar kormány az elmúlt nyolc évben alaposan eltávolodott Európától.Fotó: Berec Valter / 24.hu
Ha ez a nyugati vélekedés helytálló lenne, akkor Magyarországon léteznie kellene egy elszánt, koncentrált és választási győzelemre esélyes ellenzéknek, mely rámutat a kormány Európa-politikájának vészes hibáira, és a kormánnyal szemben hathatós alternatívát állít. A magyarországi trükk azonban az, hogy ilyen ellenzék nincs. És nem azért nincs, mert a magyar ellenzék – ellentétben a kormánnyal – nagyon is Európa-párti, hanem mert nem eléggé Európa-párti.
Hogyan lehetséges ez? Nos, nem is olyan bonyolult. Orbán magyarországi népszerűsége és az ellenzék népszerűtlensége szorosan összetartozik. És mindkettőnek köze van Európához.
Többek között ennek az ellentmondásnak a feloldásáról írtam egy könyvet. Nemrégiben jelent meg. Azért írtam, mert elégedetlen vagyok a gyakorta hallható, olvasható felszínes magyarázatokkal. Azokkal, melyek szerint az orbánizmus az orbánizmusból magyarázható. Azokkal, amelyek szerint ripsz-ropsz, hiphop, és egyszerre csak autokrácia lettünk. Azokkal, amelyek lebecsülik a történelmi tényezők szerepét, és mindent csak a jelennel, olykor a tegnapi történésekkel magyaráznak.
A könyvet meg sem kísérlem itt összefoglalni, akit érdekel, megtalálja. Csupán egyetlen dolgot emelek ki: Európa kérdését. Azt, hogy mit jelentett nálunk korábban, és mit ma Európa. Két fogalmat használok: mintakövetés és mintaformálás. Azt állítom, hogy az elmúlt 27 évben bekövetkező változás döntő oka, hogy míg az első időszakban, nagyjából 2010-ig a mintakövetés érvényesült, addig az elmúlt nyolc évben a mintaformálás.
Nézzük a mintakövetést.
Ez sokszor bevált a magyar politikai fejlődésben.Bevált például az 1867-es Habsburg-magyar kiegyezés után, amikor a magyar politika nagyon közel került Európához. És bevált 1990 után is, amikor a diktatúra leépítése után kiépültek a demokratikus intézmények. De bizonyos időszakokban a mintakövetés már nem elég. A mai magyar ellenzék abban erős, hogy (különösen szavakban) mintakövető, de abban gyenge, hogy ha a mintakövetés önmagában nem elég, akkor mi legyen, hogyan kell reagálni egy olyan helyzetre, amikor már elmúlt az 1990-es rendszerváltás eufóriája és kiderül, hogy a nyugati intézmények bevezetése önmagában csomó problémát egyáltalán nem tud megoldani.
Az ellenzék a mai magyar rendszert – a Nyugat jó részével egybehangzóan – autokráciának nevezi. Csakhogy ezzel a meghatározással elfedjük azt, hogy mi adja Orbán erejét. Ha ugyanis a rendszer autokrácia, akkor meg kell tudnunk magyarázni, hogyan lehetséges az, hogy az emberek, akik jó ideig szerették és követték a nyugati mintákat, mára elfordultak tőle. Magyarázatnak nem elég, hogy a magyar miniszterelnök leépítette a demokratikus intézményeket. Hogyan tehette ezt meg, ha volt itt egy erős liberális demokrácia?
A magyar ellenzék persze azt mondja erre: egy ilyen kis ország ne akarjon mintát formálni. Csakhogy ebben sincs igaza az ellenzéknek. Nyugati szerzők sokasága ír ugyanis arról, hogy a kis országoknak is megvan a maguk szerepe a világpolitikában. Van, amit a kis országok akár jobban is tudhatnak, mint a nagyok.
Fotó: Berecz Valter / 24.hu
Ráadásul Orbán Viktor nem véletlenül folytat olyan politikát, amilyet. Az, amit ő csinál, nem ismeretlen azok előtt, akik egy kicsit is ismerik a magyar történelmet. Ebben a történelemben a mintakövetés mellett ugyanis mindig jelen volt a mintaformálás igénye is.
A nemzeti szuverenitás megvédése ennek a politikának központi eleme. Ezt a mai magyar jobboldal nem maga találta ki; ő csak felelevenít egy régi magyar hagyományt, ami persze a mai globális világban anakronisztikusnak tűnhet, de már korántsem az, ha például a katalánokkal, vagy a skótokkal vetjük össze. Bár Katalónia Spanyolország, Skócia pedig Nagy-Britannia része, míg Magyarország önálló állam, közös bennük mégis az, hogy mindhárom esetben erős az igény a nemzeti függetlenségre. Magyarország esetében ez a történelem állandó kísérőjelensége – a magyar elitek egy része mindig féltve őrizte a nemzeti szuverenitást. Orbánék politikája tehát a legkevésbé sem belpolitika, annál nagyobb vehemenciával akarja formálni a nemzetközi viszonyokat.
S ez az, amit magyar ellenzéke nem ért és nem is tud.
A 21. század második évtizedének vége felé azonban ez a választóknak kevés. És joggal kérdezhetik: ha a mai ellenzék nyugatos, akkor kormányzása idején miért nem tudott nyugatos életfeltételeket teremteni Magyarországon?Fotó: Berecz Valter / 24.hu
A magyar ellenzék akkor tenné magával a legjobbat, s akkor lenne valódi esélye akár 2018-ban, akár a következő választáson, ha fontos témái közé beemelné végre Európát s nem csak azért szidná Orbánt, amit ő Európáról mond és Európa-politika címen csinál. A magyar ellenzéknek sokkal többet kellene beszélnie arról, milyen viták zajlanak Európában, és a felvetődő problémákra milyen megoldási alternatívák születnek. A kép, amit a magyar baloldali és liberális pártok adnak Európáról, statikus, s azt sugallja, mintha Európa ma szinte semmilyen problémával nem küzdene. Ez azonban egyáltalán nem találkozik a választók tapasztalatával. Az ellenzék jól tenné, ha bátrabban és gazdagon beszélne Európáról, és bemutatná a közvéleménynek, mit gondol a kontinens jelenéről és jövőjéről.
Európa nemcsak szlogen, hanem hús-vér valóság, lényegesen többet és tartalmasabban kellene beszélni róla.
Kiemelt kép: Berecz Valter / 24.hu