Hajdani leírás szerint:
A Belváros szívében, az Egyetem utca elején leljük meg a Metró Klubot. Nem afféle szórakozóhely, hogy bárki, bármikor megjelenhet benne. Klub, amelynek ezer tagja van, igazolvánnyal ellátva, ők töltik meg esténként, néha oly mértékben, hogy alig férnek.
Ez volt a legelső Metró Klub, a Centrál Kávéház helyén. A Közlekedésépítő Vállalat dolgozóinak adták át még 1954-ben. (Metrókocsik Budapesten tizenhat esztendővel később jártak utasokkal először.) A bevezetőben felidézett mondatok persze a hatvanas években szóltak az olvasókhoz, amikor – 1961-től – a Metró együttes játszott a központban. Amíg nem muzsikált ott, a könyvtár, az ismeretterjesztő előadások, a vállalati oktatások-továbbképzések, a szakköri foglalkozások nem vonzottak zsúfolt házakat.
Majd a zenekar 1963 szeptemberében ideiglenesen átköltözött az Építők Petőfi Sándor utcai klubjába, onnan meg a Rákóczi út 66. szám alá. Végül 1968. április elsején, a Dohány utca 20–22.-ben – a Szakszervezetek Országos Tanácsának Egressy Gábor Klubja helyén – megnyílt az utolsó és hatásában-presztízsében alighanem első Metró Klub, amelynek kialakítására akkoriban kész vagyont, két és fél millió forintot költöttek.
![Édes évek a Metró klubban, ahol a belépő majdnem útlevél volt 1](https://s.24.hu/app/uploads/2024/08/fortepan_206939-masolat.jpg)
Ott is volt heti 16 órás előkészítő tanfolyam hegesztő szakmunkások számára, nehézgépkezelő továbbképző tanfolyam 60 órában, kezdő és haladó tánc-, továbbá szabás-varrás tanfolyam, vetélkedő-sorozat szocialista brigádok számára, és heti kétszer három órában nyitva tartó, ezerkötetes könyvtár. Ám mágnesként a Metró működött, amely minden hét végén azt harsogta (messzemenően indokoltan):
Bábel ehhez képest csendes, nyugodt családi ház.
Évadonként 1200 tagsági igazolványt adtak ki – miként a zenekar 1992-es búcsúkoncertjén a dugig telt Budapest Sportcsarnokban elhangzott: „ha belépőd van, az majdnem útlevél” –, de a koncertterembe csak nagyjából ötszázan fértek be. A közönség négyötöde lány volt, a két Sztevanovityért bolondultak a csajok. Csajok? Szépségkirálynők! Pest leggyönyörűbb női rendszeresen oda jártak átszellemülni, és meggyőződésem volt, hogyha Zorán és Dusán azt kéri tőlük, vetkőzzenek a parketten anyaszült meztelenre, szinte mindegyikük ruha nélkül csápolt volna tovább négyszer negyvenöt percben (plusz három szünet).
A Magyar Ifjúság indokoltan írta:
Az együttes tagjai szinte életük egyetlen kitöltőjévé válnak. Ezek a lányok nem a zenéért rajonganak, hanem valamelyik zenészt csodálják, s várják az »álom« megvalósulását.
Ez nem feltétlenül egyezett a Metró Klub hivatalos alapvetésével: „Munkánkban a célok kijelölésekor a Magyar Szocialista Munkáspárt kultúrpolitikai irányelvei, az Építők Szakszervezete Elnökségének határozatai vezérelnek bennünket.”
A Metrónak hatvannyolcban jól ment. Az első teljes Dohány utcai évad második hónapjában, tehát októberben az Ifjúsági Magazin húszas slágerlistáján 3. volt a Valami újat szeretnék, 8. az Azért is az égben járok, 12. a Törött pohár, 14. a Nelly és 6. a Fehér sziklák című Fényes Szabolcs-melódia – S. Nagy István szövegével –, amelyet Zorán szólóban énekelt a Táncdalfesztiválon.
Szintén 1968-ban húszperces tv-show készült a Metróval – nagy szám volt az akkoriban –, a Budai Ifjúsági Parkban tartott koncerten pedig több százan tüntettek a zenekar ellen; tudniillik azok a balszerencsések, akik kényszerűen kívül maradtak.
Az együttes 1969-ben megjelent első és egyetlen stúdióalbuma aranylemez lett olyan örökzöldekkel, mint a listavezető Ülök egy rózsaszínű kádban és a második helyezett Citromízű banán. A Világ Ifjúsága című havilap így áradozott: „Rendhagyó lemezt hozott a posta. Csupa csemege. Értelmi szerzője a Metró együttes valamennyi tagja. Sziporkázó számok, új hangvétel. És a szövegek: nagy tucat szellemesség. Déli gyümölcs (citromízű banán), rózsaszínű kád, szobrok egy szirt tetején, okos szamár, és a többi, és a többi… Metró-beat a javából. Vitamindús tavaszi újdonság.”
Hasonlóan nagy dobás volt ugyanabban az évben a talán legjobb Metró-kislemez, amelynek egyik oldalán a remekbe szabott Pár csepp méz, a másikon meg az a trouvaille szólt (magáról a Metró Klubról): „Tegnap te még úgy szeretted e dohányfüstös termet…”
Ekkoriban látott napvilágot a Dohány utca és a Síp utca sarkán lévő létesítményről:
A fizető nézők pontos számát megállapítani sajnos lehetetlen: a tropikus hőségnél csak a mindent elmosó félhomály a nagyobb. Dél-délnyugati irányban megkockáztatok egy lekérést. Beszélgetésről az adott szituációban szó sem lehet: a Metro-Goldwyn-Mayer jól táplált oroszlánja is vért izzadna, ha túl kellene üvöltenie az elektromos gitárok lankadatlan fortissimóját.
Zorántól megkérdezték: mi az a Metró? Röviden, de velősen válaszolt: „Az életünk.” Majd 1970-ben megjelent az első magyar koncertalbum, az Egy este a Metró Klubban. A felvételek május 30-án és 31-én, szombaton és vasárnap, zsúfolt ház előtt zajlottak, a borító tanúsága szerint „azok számára, akik kint rekedtek.” A két nagy sláger a Kócos ördögök, valamint az És közben szólt a colt volt, de Zorán a Könnyűvérű lányokról beszélt a legbüszkébben. (Félreértések elkerülése végett: ezt a nótát nem a Dohány utcai közönségről mintázták.)
![Édes évek a Metró klubban, ahol a belépő majdnem útlevél volt 2](https://s.24.hu/app/uploads/2024/08/pragaitukor_2020-1670872338__pages350-350.jpg)
A nagylemez dalait 1970. augusztus 15-én a Kisstadionban mutatta be az akkor Zorán (szólógitár), Dusán (ritmusgitár), Fogarasi János (billentyűs hangszerek), Frenreisz Károly (basszusgitár, szaxofon), Brunner Győző (dob) összetételű együttes, amelynek két előzenekara a Tolcsvay duó és az Atlasz volt. Másnap Észak-Európába utazott a banda, ahol a Colosseum, Jimi Hendrix, illetve a Rolling Stones társaságában lépett fel a stockholmi és turkui (nem éppen táncdal-) fesztiválon. Majd a svéd főváros Artist’s Clubjában két hónapon át játszott.
Kovács András talán ott is forgathatta volna Extázis 7-től 10-ig című filmjének bevezető részletét. De inkább a Metró Klubban izzította be a lámpákat. Azok sem hevültek fel annyira, mint a rajongók, akik napjainkban nagymamákként-nagypapákként dúdolják ábrándosan: „Édes évek, hol vagytok ma már?”