Rembrandt 1642-ben befejezett festményét, az Éjjeli őrjáratot az egész világ előtt, a közeljövőben live streamen fogják restaurálni, ami rá is fér az utolsó felújítás óta. A mozgalmas csoportképet rendesen utoljára 1975-ben állították helyre, amikor egy férfi konyhakéssel támadt a muskétásokra és Frans Banninck Cocq kapitányra. A képet többször megrongálták, ma a holland büszkeség egyik szimbóluma, de Rembrandt mégsem kapta meg a 17. században a kellő elismerést. A megrendelők egy része lefitymálta a portréját, elvégre a holland művész a nagyszabású munkát használta fel, hogy valami újat mutasson. Most újra a régi fényét kaphatja vissza az Éjjeli őrjárat, és jó eséllyel nem lesz polgárőrökből moncsicsi.
Elsőre talán nincs semmi különös a képben, teljesen érthető, ha valaki nem rajong egyből a muskétásokért. Az egész sötét, csak a szokásos barokk felhozatal sorakozik fel furcsa fejű alakokkal kakasos lánnyal, kutyával, meg hát a téma sem a világ leghajmeresztőbb pillanatát ábrázolja: polgárőrök állnak tettre készen. Az viszont már sokkal izgalmasabb, hogy Rembrandt mennyire megreformálta az egysíkú portrékat. Mintha ő is unta volna az megrendelők alakjait minden változatosság nélkül egymás mellé pakolni.
A holland aranykorban, 1640 ás 1642 között elkészült festmény eredeti címe jóval szokványosabb volt: Frans Banning Cocq kapitány polgárőrcsapata. Az Art magazin még korábban egy tanulmányt közölt a képről, hogy pontosan kik szerepelnek a kapitány mellett és hogyan készült el Rembrandt alkotása. Amszterdamban több polgárőrség működött: ott volt az íjászok, a nyílpuskások és a muskétások céhe. A 17. századra megnövekedett a fegyveresek száma, úgyhogy muszáj volt kibővíteni a muskétásokat összefogó Kloveniersdoelen épületét. 1640 és 1645 között a Kloveniersdoelen óriási dísztermek kapott, ahova mind a hat polgárőrcsapatról készült egy-egy óriásportré. Akkorák (van, amelyik 235X750 centi), amekkorákat még nem szokott meg a holland festészet.
Joachim von Sandrart, Govaert Flinck, Nicolaes Pickenoy, Jacob Backert és Bartholomeus van der Helst is festett egy-egy csoportképet, de csak Rembrandt tért el a többiektől. A kompozíciója meglehetősen mozgalmas volt, életet vitt a muskétásokba, mindenki csinál valamit, el lehet veszni a részletekben. Éppen ez a lendület okozott fejtörést a gazdag, minden egyes portréért jó pénzt fizető megrendelőknek: nem mindenki látszott rendesen. Csalódtak, hogy fel sem ismerték magukat a képen. Persze a fényárban úszó Frans Banninck Cocq kapitány boldogan vette a kitüntetett figyelmet, és másolatot is készíttetett a családi albumba, de a többiek nem voltak ennyire oda Rembrandt stílusától. Pedig van mit csodálni rajta, a fényt tökéletesen használta, hogy kiemelje a középső alakokat, és elrejtetse a többieket, fókuszt teremtett. Vincent Van Gogh nem véletlenül istenítette annyira a festőt két évszázaddal később – neki A zsidó menyasszony volt a kedvence, elveszett benne, odavolt a megfestett intimitástól.
![Savval és konyhakéssel is próbálták tönkretenni Rembrandt legfontosabb festményét 1](https://s.24.hu/app/uploads/2018/10/000_par8007119.jpg)
Fotó: Robin Van Lonkhuijsen / AFP
Szóval Rembrandt túl sok saját ötletet vitt a pénzes melóba, így 1653-ban valaki ki is egészítette a festményét egy pajzzsal a kapun, amire ráírta a szereplők nevét. Rembrandt nem csak a nyüzsgő jelenetnek rendelte alá az alakok felismerhetőségét, hanem a hitelességre sem fordított akkora figyelmet, a fegyverek is inkább kellékek, mint hiteles darabok, és a divatot sem követte az Éjjeli őrjáraton. Nem egyből a leghíresebb képe után, de Rembrandt végül tönkrement, a fényűző életmódjának vége szakadt, házát elárverezték az 1650-es ékek végén. Szegényen halt meg, és idősebb korába még egyik szeretője is beperelte.
Felesége, Saskia még 1642-ben halt meg, és fia dadájával jött össze. Az élettársi viszony közben azonban Geertje Dircx beperelte Rembrandtot, hogy házasságot ígért neki. Az ítélet szerint nem kellett elvennie a nőt, de azért kártérítést fizettetett vele a bíróság. Ezután megint a szobalányával kezdett kapcsolatot, majd 1669-ben halt meg Amszterdamban, és a Westerkerk temetőben egy máig ismeretlen sírba temették.
Konyhakéssel a muskétások ellen
A muskétások nem állták úgy a sarat (sajnos le is vágták a vásznat, mikor átköltöztették a Városházára, és nem fért be az ajtón), ahogy kellett volna, és a 18. századra a lakk besötétedett. Ekkor kapta meg a ma is ismert címét, és csak a második világháború után tisztították meg, de már maradt a megszokott elnevezés. Könnyen lehet, hogy most, a hosszú restaurálási folyamat során – csak a milliméterről milliméterre történő scannelés hetven napig tart – is kivilágosodik az egész. Ráfért a felújítás a polgárőrségre, elvégre többször is megtámadták szegényeket. Először 1911-ben rontott neki munkanélküli suszter, a haditengerészet egykori séfje a festménynek. Így tüntetett a munkanélküliség ellen.
A legemlékezetesebb rongálás 1975-ben történt, mikor egy volt 38 éves tanár vagy tucatszor nekiszaladt az Éjjeli őrjáratnak egy késsel. A vágóeszközt pedig abban az étteremben szerezte, ahol a támadás előtt nyugodtan megebédelt. Az incidensnek az biztonságiak vetettek véget, de még mindig ott a kutya felett a férfi művének nyoma. Az extanár a korabeli beszámolók szerint egyre csak azt üvöltötte, hogy
azt mondták, meg kell tennem. Meg kellett tennem.
Az eset kísértetiesen hasonlít arra a pillanatra, mikor az Ausztráliában élő magyar férfi, Tóth László rárohant a Vatikánban őrzött Piétára. A geológus fiatalon költözött Ausztráliába, de angol tudás híján nem ismerték el a papírjait, úgyhogy egy szappangyárban kezdett dolgozni. Később Olaszországba költözött, hogy elfogadtassa a tömeggel, ő Jézus. 1973-ban ugyanezzel a céllal sietett a Szent Péter Bazilikába, hogy tizenötször üssön rá Michelangelo szobrára, éppen 33 évesen (mint Jézus), miközben azt kiabálta, hogy „én vagyok a feltámadott Jézus Krisztus”. A látogatók fékezték meg, de nem emeltek ellene vádat elmeállapotára hivatkozva.
Rembrabdthoz visszakanyarodva még 1990-ben egy diliházból szökött páciens is megpróbálta savval lespriccelni az Éjjeli őrjáratot. Az akciót a biztonsági őrök leállították egy spricc után, és egyből vizet csepegtettek a felületre, így sikerült teljesen helyreállítani.
A kapitányból nem lehet moncsicsi
Csak a halál biztos, de azért mégis egészen lehetetlen, hogy most annyira félresikerüljön a restaurálás, mint 2012-ben, amikor egy jó szándékú néni állt neki Elías García Martínez spanyol festő Ecce Homo freskójának és moncsicsit csinált belőle.
![Savval és konyhakéssel is próbálták tönkretenni Rembrandt legfontosabb festményét 2](https://s.24.hu/app/uploads/2018/10/000_par7280635.jpg)
Vagy ott van az estellai Szent Mihály templom Szent György lovasszobra, amit a lelkes amatőrök úgy felújítottak, hogy már nem látszik a kor a szobron. Meg úgy semmi.
De nuevo en España se vuelve a destrozar una obra de arte. Esta imagen es de San Jorge y del siglo XVI de San Miguel de Estella (Navarra). Curioso que los jefes contraten a semejantes restauradores, a lo mejor se tendrían que restaurar los jefes que los contratan ¿No? pic.twitter.com/G9iyLidgPr
— Xavi Escaned (@escaned) 26 June 2018
Spanyolországban előszeretettel kísérleteznek a helyiek a hobbi-restaurálással, vagy éppen bosszút állnak a régiségeken. Legutóbb a 28 fős spanyol falu, El Ranadoiro egyik lakója színezte ki Jézust, Szűz Máriát és Szent Annát.
![Savval és konyhakéssel is próbálták tönkretenni Rembrandt legfontosabb festményét 3](https://s.24.hu/app/uploads/2018/10/000_18x63p.jpg)
Kiemelt kép: MTVA/Bizományosi: Balaton József