A Tanács
A csend rátelepedett a teremre, mindenki az Elnökre fókuszált, ő pedig beitta a feszült figyelmet. Az egy percnyi némaság nagy úr, vonzza az energiákat. Végül száraz hangon, szokott arroganciájával szólalt meg.
– Olvastátok az anyagot, amit Petro Vasziljevics Morozov alezredes írt az Alexander Ivanovics Frolov ezredes által vezetett SZVR-akció során megszerzett információk alapján – ezt nem kérdezte, nyugtázta.
Futárok vitték ki a jelzés nélküli borítékot mindannyiuknak tegnap este. Patrusev meg a belgrádi repülőtéren kapta meg. A férfiak egyként bólintottak.
– Néhányan tudtok róla, hogy már öt hónapja követem figyelemmel mindazt, ami eddig Tyumen-akta fedőnéven futott.
Patrusev és Szergej Nariskin bólintott, hogy a többiek lássák, róluk van szó. Az FSZB-n keresztül a tények egy részével mindenki tisztában volt.
Az FSZB-nek természetesen voltak informátorai a klánnál, és szinte a teljes műveletről valós idejű információt kaptak. Az SZVR-es szálat viszont csak Patrusev és Nariskin ismerte.Az Elnök folytatta:
– De most ez a jelentés más, új dimenziót ad az egész kérdésnek. Ezért van itt Morozov alezredes. Hogy a saját szavaival elmondja, mire gondol, és aztán a kérdéseinkre válaszoljon.
Morozov nagyot nyelt, és idegesen nézett végig a férfiakon.
– Kezdheti! – sürgette meg az Elnök.
Morozov nagy lélegzetet vett. Egy pillanatra a Nagy Emberre nézett. Hiba volt. Ami visszanézett rá, abban nem látott lelket, csak türelmetlenséget. Mintha a hűvös kék tekintet egy tárgyat vizsgálgatna, ami nem akar működni. Ettől lebénult. Aztán az Elnök pillantása elengedte, körbevillant az egész teremben, ő pedig kiszabadult a hatása alól és belefogott.
Az asztalon megnyomott egy gombot, és beindult egy, a jelentését vizuálisan megtámogató prezentáció is.
Azon belül hirtelen határok jelentek meg, kirajzolódott a történelmi Magyarország és az osztrák tartományok. A sárga szín a Német Birodalom kékje és Oroszország vöröse között aztán csökkenni kezdett, visszahúzódni a magyar területek felé, a Kárpátok irányába. Végül bőven a határon belül a medence közepét töltötte csak meg teljesen, ott is más színű foltokkal megszakítva. De kisebb-nagyobb pöttyökkel, és egy egészen nagy második folttal a Kárpátok keleti hajlatában azért jókora területen megmaradt.
– Ha megengedi, Elnök úr, akkor adnék egy, a jelentésben lévőnél hosszabb történelmi tájékoztatót, mert az elmúlt bő száz év történései alapoznak meg mindent. Amit itt látnak sárga színnel, az a magyar etnikai terület 1918-ban, az akkori magyar határokkal. A többi szín a szlovákokat, ukránokat, románokat, szerbeket, horvátokat, szlovéneket és németeket jelképezi. A magyarok az akkori, nagyjából a mai Lengyelországnak megfelelő területű, húszmilliós népességű államuk lakosságának a felét adták, a másik felét meg egy tucat egyéb nemzetiség.
Az orosz államot színtiszta hódítás rakta össze háromszáz év alatt. A Magyar Királyság pedig ezer évig létezett valódi történelmi egységként.
– Az első világháború Osztrák-Magyar Monarchia általi elvesztése után a szomszédos államok, Csehország, Románia és Szerbia, illetve a Magyarországon élő nemzetiségek egy része, tömeges akarattal valójában csak a szerbek és románok, a magyar állam felosztására törtek. Számos igény jogos volt, de az eredeti cseh-román-szerb terv gyakorlatilag Magyarország teljes megsemmisítésére irányult. Egy bantusztánt akartak hagyni a magyaroknak Budapest körül, a mai magyar államterület felén, nagyjából ötvenezer négyzetkilométeren.
A képen a sárga színbe egészen mélyen belevágva megjelent egy vörös vonal. Budapesttől közvetlenül északra, még a Duna nagy kanyarulata előtt indult, hogy a folyó kisebbik, nyugati ágát észak felé kövesse. Mielőtt elérte a nagyobb ágat, lecsippentett egy darabot a folyót kettéosztó szigetből.
– A kisoroszi szigetcsúcs – gondolta Morozov.
Amíg a budapesti nagykövetségen dolgozott, sokat járt oda. De nem volt idő merengeni. A vörös vonal kérlelhetetlenül folytatta útját, immár keletnek. Kettévágta a Mátrát és a Bükköt, hogy Miskolcot még éppen Magyarországon hagyva az alacsony zempléni hegyek és dombok gerincén érjen el a Tiszáig. Dél felé ezután sokáig a Tisza kanyargós vonalát követte, hogy egy másik folyó, a Maros előtt nyugatnak forduljon, közvetlenül Szegedtől északra, Baja felett elérve a Dunát. Pécstől északnyugatra folytatódott, egy nagy tó, a Balaton vonaláig, ahol északnak fordult, hogy Győr mellett érje el újra a Dunát, aminek vonalát követve, a Pilis-hegység leszelésével végül visszatért Budapesthez. Ezek a földrajzi nevek, a főváros kivételével csak Morozovnak mondtak valamit. De a kép magáért beszélt. A sárga terület, a magyar etnikum fő tömbjének jóval több, mint a fele kívül maradt a vörös vonalon.
– A terv jó volt, mert Magyarország Csehszlovákia, Románia és a Szerbia vezette délszláv állam által teljesen körbeölelve, területének négyötödét és magyar lakosságának 55 százalékát elveszítve teljesen képtelen lett volna bármilyen független politikára, gyakorlatilag nem lett volna több, mint szomszédai, elsősorban a legfejlettebb Csehszlovákia protektorátusa.
– Egy ország, amit majdnem teljesen eltörölnek a föld színéről, aligha áll talpra, de az USA, a Brit Birodalom és Olaszország megakadályozta Magyarország ilyen mértékű megcsonkítását. A nagyobbik etnikai tömböt nagyjából intaktan meghagyták volna. Franciaország viszont támogatta Magyarország de facto letörlését a térképről. A végeredmény, pontosabban a majdnem végeredmény végül a két álláspont közötti kompromisszum lett.
A térképen elindult egy zöld vonal is, a vöröstől jóval északabbra Budapest fölött, összességében majdnem kétszer annyi területet körbeölelve. De a sárgával kitöltött terület egyharmada így is a zöld vonalon kívül maradt. Pedig a jó része, a feltűnően nagy folt kivételével a Keleti-Kárpátokban, a vonal mellett volt. Ebből javasolt a walesi Lloyd George, aki Írország miatt nagyon értette a nemzeti kérdés robbanékonyságát, meg az olasz és amerikai delegáció többet meghagyni a magyaroknak.
Fotó: Sputnik / AFP
– Csak egy kis változás történt az eredeti tervekhez képest, a magyar fegyveres ellenállás miatt nem került Ausztriához egy nagyobb város és környéke, a csehekhez egy kisváros, a szerbekhez pedig egy kis falu.
Körbenézett a férfiakon, hogy túl részletesen beszél-e, de nem, érdeklődve figyeltek. Még az Elnök is.
– Geopolitikailag ezzel Közép-Európa legnagyobb, máig meglévő ketyegő bombája jött létre. Magyarországot nagyon mélyen megalázták, és jelentősen meggyengítették, de nem annyira, hogy cselekvőképtelen legyen. Voltaképpen ma hét szomszédja közül – mind a hét részesült magyar területekből és lakosságból – ötnél nagyobb és potenciálisan erősebb. Tehát 1920 eredményeképp létrejött egy még életképes magyar állam, sok millió magyarral szomszédai uralma alatt, és rettenetes vággyal, hogy visszaszerezze, amit elvesztett. Ezzel Magyarországból a béke megteremtői kapunyitót csináltak a térségben. Nem az egyedülit, de a legelkeseredettebbet.
– Kapunyitó? Mit jelent ez? – kérdezte Szesin.
Morozov ezt a fogalmat maga találta ki, de úgy tett, mintha elfogadott tudományos nyelvezetet használna.
– Azokat a kisebb hatalmakat, akiknek az adott nemzetközi rendszer nem felel meg. Hívhatnánk őket revizionistának is, de ez az ő szemszögük. A mi szemszögünkből kapunyitók, mert általuk vehető be könnyen a vár, dönthető meg az adott nemzetközi rendszer. Hogy egy példát mondjak: Németország a harmincas években nem tudott volna mit kezdeni Kelet-Európával, ha ezek az államok egységesek. Mindannyian féltek a náciktól, még a magyar elit is, és persze a lengyelek is, bármennyire túlzott volt a polákok önbizalma. A lengyelek és magyarok mégsem álltak a csehek mellé, amikor azok német nyomás alá kerültek, mert Prága az első világháború utáni osztozkodáskor rendkívül mohó, önsorsrontóan agresszív volt. A lengyelek és magyarok pedig visszaadták a kölcsönt, Csehszlovákia felosztását támogatták a németek oldalán. 1938-ban szépen elvették azt, ami az etnikai viszonyok alapján járt is volna nekik még 1918-ban. Ez München valódi története. Ha a csehek a lengyel lakta területeket teljesen meghagyják a lengyeleknek, a magyarlakta területeket pedig a magyaroknak, a nehéz pillanatban valószínűleg nem maradnak egyedül. De a sérelmek túl nagyok voltak, a csehek még a lengyelekkel sem tudtak kiegyezni, ezért felfalták őket a németek. A magyarok aztán kaput nyitottak a románok és a szerbek irányába is a németeknek, mert mélyebbek voltak a sérelmeik velük szemben, mint félelmük a Harmadik Birodalomtól. Sőt, a románok felé minket is segítettek. Amikor visszaszereztük 1940-ben Besszarábiát, a magyar hadsereg is felvonult, hogy visszaszerezze Erdélyt. Kaput nyitottak akkor, és ma is ők lehetnek a kapunyitók számunkra.
Az asztalon megint villogni kezdett a képernyő. 1945-nél tartottak, az 1941-ben megszilárdult határok, amelyekbe a sárga szín majdnem minden foltja beletartozott, míg viszonylag kevés volt benne a többi szín, elhalványultak. Egy újabb történelmi nulla óra jött.
– Elnök úr, ha nincs a Szovjetunió, a magyar probléma a második világháború után számos más vitához hasonlóan megoldódik határváltoztatásokkal és áttelepítésekkel. De meg kell mondani, az akkori külpolitikánk zseniálisat alkotott.
Morozov belelendült, érezte a figyelmet, amit kiváltott, és hogy az Elnöknél a Szovjetunió dicséretével nem léphet rosszat.
– Romániának visszaadtuk egész Észak-Erdélyt, de nem hagytuk, hogy a magyarokat kitelepítsék. Sőt, rákényszerítettük Romániát, hogy a legnagyobb magyar többségű terület, a Székelyföld autonómiát kapjon. Nem erőltettük azt sem, hogy Csehszlovákiából kitelepítsék az összes magyart, és amint a mi érdekszféránkba került az ország, véget vettettünk a jogfosztásuknak.
Ez persze nagyon le van egyszerűsítve, Morozov tudta. De alapjában véve igaz.
Litvániának odaadták a lengyel többségű Wilnót, amit, bár lakosságának tizede sem volt litván, azok fővárosukká tettek Vilnius néven és belekezdtek az egykori többség lelkes elnyomásába. A lengyelek és a németek közé pedig örök éket akartak verni azzal, hogy Németország hatalmas részét adták a nyugatra tolt Lengyelországnak. Számos aknát telepítettek a Szovjetunió területén is. Karabahot az örmények és azeriek közé, Abháziát és Dél-Oszétiát Grúziába, a Dnyeszter-melléket Moldáviába, és a Krímet, igen, a Krímet Ukrajnába. De a legszebb a szétosztott Fergana-völgy volt. Olyan zseniálisan komponálták meg a határt, hogy az üzbégek, kirgizek és tadzsikok mind elégedetlenek legyenek, és örökké marakodhassanak rajta – természetesen Moszkvára tekintve az igazságért.A Szovjetunió széthullása után is kiválóan működött.
– Nem kis részben tehát a mai jó geopolitikai helyzetünk az akkori jó döntések eredménye.
Morozov most nézett fel először hosszabban, mióta elkezdte a beszédét. Lába még mindig remegett az asztal alatt, és továbbra is meg volt illetődve. Megnyugodva látta, hogy a nagy hatalmú emberek, akiknek a szemében ő alig több egy rovarnál, még mindig érdeklődve figyelik. Ekkor megcsörrent a Cár előtt lévő telefon. A régi stílusú műanyag készülék nagyon elütött az ultramodern fehér asztaltól. A kék szempár bosszúsan megrebbent. A Nagy Ember hallgatott egy pillanatig, aztán csak annyit mondott halkan:
– Rendben!
Egy merev tartású segédtiszt jött be, nem nézett senkire és némán lerakott egy papírt a Cár elé az asztalra. A sima, botoxozott homlok felhúzódott, a jégkék szemekben csintalan, szinte gyerekes mosoly villant.
– Szünetet tartunk. Nem lesz rövid – mondta, és rá se nézve Morozovra vagy a többiekre, már ment is.
Az SZVR elemzője, de a bojárok is illedelmesen ülve maradtak, amíg a Cár ki nem ment a szobából. Csak utána néztek egymásra, és a szemükben ugyanaz a kérdés volt. Mi történhetett?
David Autere: Máglyatűz – A háború peremén
Reakció Kiadó, 2018
Kiemelt kép:Mikhail Svetlov/Getty Images